Dedikace
Dedikace je věnování, připsání (čeho komu). Původ slova je z latinského výrazu dedicatio.[1][2] V Komenského slovníku dále stojí: „Dedicatio slulo u Římanů odevzdání veřejné budovy svému účelu“.[1] Ačkoli byly těmito veřejnými budovami převážně chrámy, zasvěcení církevních objektů světcům není dedikací, ale jedná se o Patrocinium. Dedikace panovníků a donátorů se týkaly univezit, nemocnic, divadel apod. Dedikována mohou být i umělecká díla, ale převážně se jedná o publikace. V dobách, kdy neexistovalo předplatné, bývaly jediným zdrojem příjmu autora dary mecenáše. Bez mecenášů by mnoho děl pravděpodobně nevzniklo. Dedikace v publikacích vyjadřuje úctu, náklonnost nebo poděkování mecenáši či organizaci, kteří podpořili vznik díla. V knihách bývá tento literární prvek umístěn na začátku či konci a jeho forma je podřízena dobovým konvencím.
Význam dedikací
[editovat | editovat zdroj]Dedikace jsou pro historiky významným zdrojem informací. Například Bartoloměj Paprocký z Hlohol a Paprocké Vůle má ve svých spisech více dedikací než předmluv a tyto dedikace obsahují oslavné příběhy a významná data rodu, který autora, tiskaře či grafika podpořil.[3] V každé době dedikace propaguje dárce, ale nemusí to být vždy tak, jak si on sám přeje.
Příklady dedikací ve spisech vydaných Šumanskou tiskárnou (výběr)
[editovat | editovat zdroj]Výše zmíněný Bartoloměj Paprocký z Hlohol a Paprocké Vůle připisuje své spisy:
- Stav manželský (1601) – dedikován Jaroslavu Bořitovi z Martinic, kde kromě obecného pojednání o sňatcích vypisuje slavné svatby a udatné činy Bořitových předků.
- Panna (1602) – dedikován Vilému Slavatovi z Chlumu a Košumberka. Nabádá ženy k pokoře vůči svému manželovi.
- Kšaft, jenž byl od jednoho starce učiněn, třem synům nepořádně se chovajícícm, tak aby nejhorší z nich v statku jeho nedědil. Pročež oni dali se v soud... (1600) s dedikací Kryštofovi z Lobkovic.
- Třinácte tabulí věku lidského (1601) – spis je dedikován Karlu I. z Lichtenštejna. Již v úvodu si autor stěžuje: „Patříc na široké strany světa tohoto ... nemohu na něm již nic jiného spatřiti, jenom marnost samou.“
- Obora aneb zahrada v které rozličná stvoření romlouvání [sic] své mají ... (1602) – dedikován Janu Zbyňkovi z Hazmburka a jeho choti Polyxeně z Minkvic. Paprocký zde vypočítává slavné svatby obou těchto rodů, jež velebí. V díle si také postěžoval na mladou generaci: „Ale nynějších časův starého mladí všudy odstrkují a k ničemu čerstvému přistoupiti nedají.“
- Adamovi ze Šternberka a jeho bratru Štefanovi Jiřímu ze Šternberka je dedikován kompilační spis Půst tělesný. Jak nám jest potřebný k nabytí a dosažení života věčného, krátce z Nového i Starého zákona i písem doktorův svatých poznamenaný... z roku 1601.
- Zbyňkovi Berkovi z Dubé a Lipé je dedikováno dílo Eccelsia, to jest církev svatá obecná... (1601), kde v první části je dokládáno prvenství katolické církve, v druhé části je krátké rozmlouvání kacíře s katolíkem. Rozmluva není dokončena, končí příslibem pokračování, ale k tomu už nedošlo.[3]
V Šumanské tiskárně byla vydána v letech 1611 a 1612 i Kniha o povinnostech křesťanských, jejím autorem je Matouš Konečný, biskup Jednoty bratrské. Ten své dílo dedikuje Petru Vokovi z Rožmberka, nejvýznamnější autoritě opozičního nekatolického tábora, za jeho postoj k církvi. Johannes Kepler, který v letech 1601–1605 vydal v tiskárně Jana Schumanna nejméně osm knih, věnoval své dílo De Fundamentis Astrologiae Certioribus rovněž Petru Vokovi.[3] Obrázky v publikacích zhotovil grafik Jan Willenberg.
Novodobé projekty
[editovat | editovat zdroj]Grantové agentury, které finančně podporují různé výzkumy, nezřídka k výslednému dílu požadují kromě dedikací i afiliace.[4] Podobné požadavky mají i univerzity.[5]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ a b Komenského slovník naučný. 1. vyd. Svazek III. Praha II., Žitná 13: Nakladatelství a vydavatelství Komenského slovníku naučeného, 1937. S. 225.
- ↑ Akademický slovník cizích slov. Praha: Academia, 1995. 834 s. ISBN 80-200-0982-5, ISBN 978-80-200-0982-1. OCLC 612093138 S. 145.
- ↑ a b c VEČEŘOVÁ, Petra. Šumanská tiskárna (1585–1628). 1. vyd. Praha: Archiv hlavního města Prahy, 2002. 370 s. ISBN 80-902597-3-1, ISBN 80-86197-42-5. S. 116–122, 134.
- ↑ FAQ – AFILIACE A DEDIKACE V PUBLIKACÍCH [online]. Praha 6: Grantová agentura České republiky [cit. 2023-01-08]. Dostupné online.
- ↑ Afiliace a dedikace. Oddělení vědy a výzkumu FHS [online]. [cit. 2023-01-08]. Dostupné online.
Související články
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu dedikace na Wikimedia Commons