Алија
Овај чланак садржи списак литературе (штампане изворе и/или веб-сајтове) коришћене за његову израду, али његови извори нису најјаснији зато што има премало извора који су унети у сам текст. Молимо вас да побољшате овај чланак тако што ћете додати још извора у сам текст (инлајн референци). |
Алија ибн Аби Талиб | |
---|---|
Лични подаци | |
Пуно име | Алија ибн Аби Талиб |
Датум рођења | између 599. и 600. |
Место рођења | Мека, |
Датум смрти | 27. јануар 661. |
Место смрти | Куфа, Ирак |
Гроб | Џамија Имама Алија (Наџаф, ИРК) |
Породица | |
Супружник | Fatimah Zahra, Khawlah bint Ja'far, Umm ul-Banin, Umamah bint Zainab, Asma bint Umays |
Потомство | Muhsin ibn Ali, Hasan ibn Ali, Husayn ibn Ali, Al-Abbas ibn Ali, Abdullah ibn Ali, Jafar ibn Ali, Muhammad ibn al-Hanafiyyah, Zaynab bint Ali, Umm Kulthum bint Ali, Hilal ibn Ali, Uthman ibn Ali, Ruqayya Mashhad |
Родитељи | Абу Талиб Фатима бинт Асад |
Претходник | Мухамед |
Наследник | Хасан ибн Али |
Алија ибн Аби Талиб или Алија (арап. علي بن أﺑﻲ طالب) (25. мај 600. или 16. март 599 — 27. јануар 661) се сматра код сунита четвртим од четири праведна калифа. Шиити га сматрају првим имамом и првим правим калифом. Алија је био Мухамедов рођак, а касније је оженио Мухамедову ћерку Фатиму. Био је халиф од 656. до 661., а шиити га сматрају имамом од 632. до 661.
Током Алијиног детињства, његов отац се нашао у дуговима, па се о дечаку побринуо Мухамед, Абу Талибов нећак. Након Мухамедовог позива, Али је прешао на ислам негде између 9. и 11. године и тако постао један од првих муслимана.[1] Његово прихватање позива јавно је објављено у хадису Јавма ал-Инзара[2] у којем га је Мухамед назвао својим гувернером, замеником и везиром.[1] Такође се преноси да је током хиџре, у ноћи Мабита, помагао Мухамеда крајњом жртвом.[1] Након пресељења у Медину и проглашења интер-муслиманског братства, Мухамед га је изабрао за свог брата.[3] Али је у Медини током већине војних похода био носилац заставе исламске заставе и представљао је једног од главних ратника, убрзо постајући познат по свом јунаштву.[1]
Питање Алијиног права на калифат након Мухамедове смрти довело је до великог јаза међу муслиманима и њихове поделе у два правца, сунизам и шиизам.[4] По повратку са опроштајног хаџа, у близини града Гадир-Хум, Мухамед је рекао: „Коме сам ја Мавла, а Алија је Мавла“, међутим, сунити и шиити другачије тумаче ове речи. Док су шиити уверени да то значи успостављање имамата, односно да је калифат предат Алији, сунити то тумаче у контексту Мухамедовог израза пријатељства и љубави.[5] Након Мухамедове смрти, када је Али био заузет верским обредима око сахране, група муслимана окупила се у Сакифи и, након међусобних савета око избора Посланиковог наследника, коначно положила заклетву Ебу Бекру.[6] Алија у почетку је одбио да положи заклетву на верност Ебу Бекру, међутим, након шест месеци је то коначно учинио. Није учествовао у ратовима вођеним током мандата прва три калифа[7] и није био политички активан, са изузетком учешћа у изборима трећег калифа Османа. Ипак, тројица владара редовно су се саветовала са Алијом о верским, правосудним и политичким питањима.[8]
Рођење
[уреди | уреди извор]Рођен је у Хијаз регији средишње западне Арабије. Када је Алијина мајка била трудна имала је чудне снове. Уласком у светилиште у Меки десили су се чудни догађаји са зидовима светилишта, па наводно није могла три дана да изађе одатле. Трећега дана је изашла са Алијом у наручју.
Детињство и младост
[уреди | уреди извор]Алијин отац Ебу Талиб је био шеик значајне гране племена Курејш и био је Мухамедов ујак. Када је Мухамед остао без родитеља, а касније и без деде Ебу Талиб га је узео к себи. Алија је био млађи од Мухамеда. Када је Мухамед први пут јављао о божјем надахнућу Алија је имао 10 година. Веровао је Мухамеду и почео је да верује у ислам и чврсто је стајао уз Мухамеда током кажњавања муслимана у Меки. Године 622. ризиковао је свој живот и спавао у Мухамедовом кревету да би спречио атентаторе да убију Мухамеда, а и да би му омогућио да побегне. После Хиџре Алија је остао у Меки и ризиковао живот да би спровео Мухамедова упутства да свим власницима врати оно што су му дали да им чува на сигурном.
Алија у Медини
[уреди | уреди извор]Прва мала заједница муслиманских емиграната у Медини била је јако сиромашна. Нису имали земље, ни кућа и живели су од милостиње коју би добили од оних који би прешли на ислам. Алија је делио све тешкоће са заједницом. Алија је учествовао у свим биткама сем једне. Заједно са Мухамедом у тим биткама се борио за ислам. Први пут се истакао као ратник у бици код Бадра 624. Ту је убио 20 или 22 непријатеља. Истакао се и у бици код Ухуда, као и у многим другим биткама, где је користио свој расцепљени мач зулфикар. У тој бици је убио двојицу носача застава, па је тиме ослабио морал паганске војске, а ојачао морал муслимана.
Мухамедово проглашење наследника
[уреди | уреди извор]Када се са хаџилука враћао у Медину Мухамед је 10. марта 632, одржао говор у коме је нагласио да је Алија његов наследник. Аутентичност изјаве је спорна. Сви шиити верују да је то тачно, а само део сунита верује да је то тачно.
Смрт Мухамеда
[уреди | уреди извор]Мухамед је био нешто болестан 632. и изгледало је да се опоравио. Отишао је на молитву у џамију, а када се вратио брзо је умро. Док су Алија и Мухамедова блиска породица прали и припремали мртво тело за сахрану, мала група одабраних је гласањем прогласила Ебу Бекра за Мухамедова наследника тј. за првога халифа. Према сунитском тумачењу Мухамед је умро и није одредио наследника, па је наследник, халиф одабран гласањем. Шиити сматрају да је Мухамед одредио Алију за наследника и да је то много пута свима рекао. Због тога није одмах дошло до поделе, јер се Алија није борио против изабранога халифа. Шиити нису прихватали ни Ебу Бекра ни два следећа халифа Омера и Османа. Сунити тврде да је Алија то прихватио и подржавао такву власт, а шиити да се дистанцирао.
Халифат
[уреди | уреди извор]Алија је постао халиф 656. након што је халиф Осман настрадао у побуни. Алија је посмењивао провинцијске гувернере, који су углавном били Османови рођаци. Заменио их је поверљивим помоћницима. Главни град је преселио из Медине у Куфу у Ираку. Алија је убијен у атентату у граду Куфа док је држао јутарњу молитву у џамији. Убиле су га Хариџије, муслиманска секта која се успротивила његовом прихватању арбитраже у спору против Муавије, војсковође и зачетника Омејадске династије, који је желео да га свргне са власти.
Алијин гроб
[уреди | уреди извор]Многи шиити верују да Алија није желео да му непријатељи обешчасте гроб и да је зато тражио да га тајно сахране. Према једној причи ставили су га мртвог на камилу и тамо где је камила поклекла био му је гроб. Већина шиита верује да је Алија сахрањен у Наџафу, па је око његовога гроба настала џамија имама Алије.
- У Авганистану се верује да је Алија сахрањен у Мазари Шарифу код чувене Султан Ахмедове џамије.
Потомци
[уреди | уреди извор]Два Алијина сина са Фатимом су Хасан ибн Алија и Хусеин ибн Алија. Хасан није прихватио халифат да не би изазвао крвопролиће, док се млађи Хусеин одазвао позиву становника Ирака да их ослободи неправедних намесника и погинуо у борби код Кербеле у Ираку. Хасан је обожаван од шиита као други имам, а Хусеин као трећи имам. Позивајући се на једну Мухамедову изреку забележену у чувеној збирци коју је саставио Ел Бухари, према којој ће бити "дванаест принчева, а сваки из племена Курејш", данашњи већински тзв. дуодецимални шиити следе дванаест имама који су потекли од Алије и Фатиме:
- Ебу-л-Хасан Али „Ел-Муртада“ ибн Еби Талиб (600—661);
- Ебу Мухамед Ел Хасан Ел Муџтеба (625—670);
- Сејид ел-шухада Ебу Абдилах Ел Хусеин (626—680);
- Ебу Мухамед Али Зејн Ел Абидин ибн Хусеин (659—713);
- Ебу Џафер Мухамед Ел Бакир ибн Али (677—733);
- Ебу Абдилах Џафер Ел Садик ибн Мухамед (702—765);
- Ебу Хасан Ел Евел Муса Ел Казим ибн Џафер (746—799);
- Ебу Ел Хасан Ел Сани Али Ел Рида ибн Муса (765—818);
- Ебу Џафер Ел Сани Мухамед Ел Таки Ел Џевад ибн Али (811—835);
- Ебу Ел Хасан Ел Салис Али Ел Наки Ел Хади ибн Мухамед (827—868);
- Ебу Мухамед Ел Хасан Ел Аскери ибн Али (846—874);
- Ебу Ел Касим Мухамед Ел Махди ибн Хасан (869- ).
Остали Алијини потомци који потичу од ових имама називају се шерифи или сејиди, што означава племенито порекло. Мухамедови потомци су поштовани и од сунита и од шиита. Многи познати муслимани тврде да воде порекло од Мухамеда.
- Хашемитска краљевска династија Јордана и Ирака
- Алауитска династија из Марока
- Хусеини породица из Либана
- Ага Кан из исмаилске заједнице
Чувени цитати
[уреди | уреди извор]- Похлепа је стално ропство
- Нема богатства као што је образовање и нема сиромаштва попут незнања
- Нека ти твоје дело буде твој пријатељ, а жеља непријатељ.[9]
- Уколико вам узвишени Бог подари благодат, захвалите, а уколико вас искуша са тешкоћама, будите стрпљиви.[9]
- Уистину никад нећеш стићи до онога што желиш, осим ако будеш стрпљив према ономе што желиш.[9]
- Када год код неког угледаш добар морал, очекуј од њега и остале врлине.[9]
Али је аутор дела Стаза речитости (Нехџ-ул-белага) у коме се налазе његове изреке, политички говори и савети верницима о смерном и богобојазном животу. Сматра се да је он оснивач арапске граматике, а чувени Ебу Ел Есвед Ел Дуали био је његов ученик.
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б в г Gleave (2008)
- ^ Tabatabai (1975), str. 39.
- ^ Vidi:
- ^ Nasr; Afsaruddin (8.3.2018)
- ^ Vidi:
- Tabatabai (1975), str. 40.
- Dakake (2007), str. 34-40.
- Dakake (2.2.2012), i.
- Nasr; Afsaruddin (8.3.2018)
- ^ Vidi:
- Veccia Vaglieri (1977), str. 57.
- Madelung (1997), str. 26-27, 30-43. i 356-360.
- ^ Veccia Vaglieri (1986), str. 381.
- ^ Vidi:
- Veccia Vaglieri (1986), str. 382.
- Labaf (2002), str. 177-190.
- ^ а б в г Hadisi od ehlul bejta Архивирано на сајту Wayback Machine (3. јануар 2012), Приступљено 8. 4. 2013.
Литература
[уреди | уреди извор]- Ahmed, M. Mukarram (2005). Encyclopaedia of Islam. Anmol Publications PVT. LTD. ISBN 978-81-261-2339-1.
- Al-Shaykh Al-Mufid (1986). Kitab Al-Irshad: The Book of Guidance into the Lives of the Twelve Imams. Routledge Kegan & Paul. ISBN 978-0-7103-0151-2.
- Al-Tabari, Muhammad ibn Jarir (1990). History of the Prophets and Kings, translation and commentary issued by R. Stephen Humphreys. SUNY Press. ISBN 978-0-7914-0154-5. (volume XV.)
- Ashraf, Shahid (2005). Encyclopedia of Holy Prophet and Companions. Anmol Publications PVT. LTD. ISBN 978-81-261-1940-0.
- Chirri, Mohammad (1982). The Brother of the Prophet Mohammad. Islamic Center of America, Detroit, Michigan. Alibris. ISBN 978-0-942778-00-7.
- Corbin, Henry (1993) [1964]. History of Islamic Philosophy. London: Kegan Paul International in association with Islamic Publications for The Institute of Ismaili Studies. ISBN 978-0-7103-0416-2. Translated by Liadain Sherrard, Philip Sherrard.
- Dakake, Maria Massi (2008). The Charismatic Community: Shi'ite Identity in Early Islam. SUNY Press. ISBN 978-0-7914-7033-6.
- Gaon, Sherira (1988). The Iggeres of Rav Sherira Gaon (на језику: енглески). Превод: Nosson Dovid Rabinowich. Jerusalem: Rabbi Jacob Joseph School Press - Ahavath Torah Institute Moznaim. OCLC 923562173.
- Gleave, Robert M. (2015). „Encyclopaedia of Islam, THREE”. Encyclopaedia of Islam Online. Brill. ISSN 1573-3912.
- Halm, Heinz (2004). Shi'ism
. Edinburgh University Press. ISBN 978-0-7486-1888-0.
- Hamidullah, Muhammad (1988). The Prophet's Establishing a State and His Succession. University of California. ISBN 978-969-8016-22-7.
- Holt, P.M.; Lambton, Ann K.S.; Lewis, Bernard, ур. (1970). Cambridge History of Islam. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-29135-4.
- Kelen, Betty (2001). Muhammad: The Messenger of God. Taylor Production. ISBN 978-0-929093-12-3.
- Kelsay, John (1993). Islam and War: A Study in Comparative Ethics. Westminster John Knox Press. ISBN 978-0-664-25302-8.
- Lambton, Ann K. S. (1991). Landlord and Peasant in Persia. I.B.Tauris. ISBN 978-1-85043-293-7.
- Lapidus, Ira (2002). A History of Islamic Societies (2nd изд.). Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-77933-3.
- Lawson, Todd, ур. (2005). Reason and Inspiration in Islam: Theology, Philosophy and Mysticism in Muslim Thought. I.B.Tauris. ISBN 978-1-85043-470-2.
- Lewis, Bernard (1991). The Political Language of Islam. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-47693-3.
- Madelung, Wilferd (1997). The Succession to Muhammad: A Study of the Early Caliphate. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-64696-3.
- Merrick, James L. (2005). The Life and Religion of Mohammed as Contained in the Sheeah Traditions. Kessinger Publishing. ISBN 978-1-4179-5536-7.
- Momen, Moojan (1985). An Introduction to Shi'i Islam: The History and Doctrines of Twelver Shi'ism. Yale University Press. ISBN 978-0-300-03531-5.
- Nasr, Seyyed Hossein; Dabashi, Hamid; Nasr, Vali (1989). Expectation of the Millennium. Suny Press. ISBN 978-0-88706-843-0.
- Nasr, Seyyed Hossein; Leaman, Oliver (1996). History of Islamic Philosophy. Routledge. ISBN 978-0-415-13159-9.
- Nasr, Seyyed Hossein (2006). Islamic Philosophy from Its Origin to the Present. SUNY Press. ISBN 978-0-7914-6799-2.
- Qazwini, Muhammad Kazim; Ordoni, Abu Muhammad (1992). Fatima the Gracious. Ansariyan Publications. OCLC 61565460.
- Peters, F. E. (2003). The Monotheists: Jews, Christians, and Muslims in Conflict and Competition
. Princeton University Press. ISBN 978-0-691-11461-3.
- Redha, Mohammad (1999). Imam Ali Ibn Abi Taleb (Imam Ali the Fourth Caliph, 1/1 Volume). Dar Al Kotob Al ilmiyah. ISBN 978-2-7451-2532-3.
- Rizvi, Akhtar; Saeed, Sayyid (1988). Imamate: The vicegerency of the Holy Prophet. Bilal Muslim Mission of Tanzania. стр. 24—. ISBN 978-9976-956-13-9. Архивирано из оригинала 17. 6. 2016. г.
- Robinson, Chase F. (2003). Islamic Historiography. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-62936-2.
- Shaban, Muḥammad ʻAbd al-Ḥayy (1971). Islamic History
. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-29131-6.
- Shah-Kazemi, Reza (2007). Justice and Remembrance: Introducing the Spirituality of Imam Ali. I.B.Tauris. ISBN 978-1-84511-526-5.
- Singh, N.K. (2003). Prophet Muhammad and His Companions. Global Vision Publishing Ho. ISBN 978-81-87746-46-1.
- Stearns, Peter N.; Langer, William Leonard (2001). The Encyclopedia of World History: Ancient, Medieval, and Modern. Houghton Mifflin Books. ISBN 978-0-395-65237-4.
- Tabatabaei, Sayyid Mohammad Hosayn (1979). Shi'ite Islam. Suny press. ISBN 978-0-87395-272-9.| Translated by Seyyed Hossein Nasr.
- Tabatabaei, Sayyid Mohammad Hosayn (1987). The Quran in Islam: Its Impact and Influence on the Life of Muslims
. Zahra. ISBN 978-0-7103-0265-6.
- Watt, William Montgomery (1953). Muhammad at Mecca. Oxford University Press.
- Zeitlin, Irving M. (2007). The Historical Muhammad. Polity. ISBN 978-0-7456-3998-7.
- Al-Bukhari, Muhammad. Sahih Bukhari, Book 4, 5, 8.
- Ali ibn Abi Talib (1984). Nahj al-Balagha (Peak of Eloquence), compiled by ash-Sharif ar-Radi. Alhoda UK. ISBN 978-0-940368-43-9.
- Ali ibn al-Athir. In his Biography, vol 2.
- Ibn Taymiyyah, Taqi ad-Din Ahmad. Minhaj as-Sunnah an-Nabawiyyah. (In Arabic)
- Muslim ibn al-Hajjaj. Sahih Muslim, Book 19, 31.
- Abdul Rauf, Muhammad; Seyyed Hossein Nasr (1996). Imam 'Ali ibn Abi Talib: The First Intellectual Muslim Thinker. Al Saadawi Publications. ISBN 978-1-881963-49-3.
- Al-Tabari, Muhammad ibn Jarir. History of the Prophets and Kings, translation and commentary issued in multiple volumes 1987 to 1996. SUNY Press. volumes 6–17 are relevant.
- Cleary, Thomas (1996). Living and Dying with Grace: Counsels of Hadrat Ali. Shambhala Publications, Incorporated. ISBN 978-1-57062-211-3.
- Corn, Patricia (2005). Medieval Islamic Political Thought. Edinburgh University Press. ISBN 978-0-7486-2194-1.
- Gordagh, George (1956). Ali, The Voice of Human Justice. ISBN 978-0-941724-24-1.(in Arabic)
- Kattani, Sulayman (1983). Imam 'Ali: Source of Light, Wisdom and Might, translation by I.K.A. Howard. Muhammadi Trust of Great Britain and Northern Ireland. ISBN 978-0-9506986-6-3.
- Khatab, Amal (1996). Battles of Badr and Uhud. Ta-Ha Publishers. ISBN 978-1-897940-39-6.
- Lakhani, M. Ali; Reza Shah-Kazemi; Lewisohn, Leonard (2007). The Sacred Foundations of Justice in Islam: The Teachings of Ali Ibn Abi Talib, Contributor Dr Seyyed Hossein Nasr. World Wisdom, Inc. ISBN 978-1-933316-26-0.
- Madelung, Wilferd (15. 10. 1998), The Succession to Muhammad: A Study of the Early Caliphate, Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-64696-3
- Motahhari, Morteza (1997). Glimpses of the Nahj Al-Balaghah, translated by Ali Quli Qara'i. Islamic Culture and Relations Organisation. ISBN 978-964-472-071-0.
- Motahhari, Morteza (1981). Polarization Around the Character of 'Ali ibn Abi Talib. World Organization for Islamic Services, Tehran. Архивирано из оригинала 11. 10. 2007. г.
- Rogerson, Barnaby (4. 11. 2010), The Heirs of the Prophet Muhammad: And the Roots of the Sunni-Shia Schism, Little, Brown Book Group, ISBN 978-0-7481-2470-1
- Rogerson, Barnaby (2008), The Heirs of Muhammad: Islam's First Century and the Origins of the Sunni-Shia Split, Overlook, ISBN 978-1-59020-022-3
- Енциклопедија
- Shah-Kazemi, Reza, Ali ibn Abi Talib, in Muhammad in History, Thought, and Culture: An Encyclopedia of the Prophet of God (2 vols.), Edited by C. Fitzpatrick and A. Walker, Santa Barbara, ABC-CLIO. 2014. ISBN 1-61069-177-6.
- Encyclopaedia of Islam Online. Brill. 2004. ISSN 1573-3912. E-.
- Encyclopædia Britannica Online. Encyclopædia Britannica, Inc.
- Martin, Richard C. (2004). Encyclopedia of Islam and the Muslim World: A-L. Macmillan. ISBN 978-0-02-865604-5.
- Encyclopædia Iranica. Center for Iranian Studies, Columbia University. ISBN 978-1-56859-050-9.
- Meri, Josef W.; Jere L. Bacharach (2006). Medieval Islamic Civilization: A-K, index. Taylor & Francis. ISBN 978-0-415-96691-7.
- Jones, Lindsay (2004). Encyclopedia of Religion. Gale Group. ISBN 978-0-02-865733-2.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]Сунитска биографија
[уреди | уреди извор]Шиитска биографија
[уреди | уреди извор]- Brief Biography
- Ali's Birth in the Kaaba
- Website devoted to the Life of Imam Ali ibn Abi Talib
- Sayings of Imam Ali ibn Abi Talib
- Imam Ali ibn Abi Talib Архивирано на сајту Wayback Machine (1. јул 2007)
- Imam Ali ibn Abi Talib The Commander of the Faithfull